Mănăstirea Putna: Diferență între versiuni
m (→Clopotele Mănăstirii Putna: aranjare în pagină) |
(→Serbările de la Putna din 1871: completări și ref.) |
||
Linia 44: | Linia 44: | ||
La 20 iunie 1871, Comitetul de organizare a Serbările de la Putna, întrunit la Viena, a inițiat un concurs pentru cel mai bun discurs festiv care se va ţine, de către un student, la mormântul marelui voievod, cu prilejul serbării. Discursul trebuia să îndeplinească mai multe condiţii: să nu fie prea lung, să fie scris într-un limbaj accesibil, să se refere în special la „rolul istoric naţional al lui Ştefan cel Mare” şi la momentul 1470, și „să nu facă aluziuni intenţionate la împrejurările politice de azi”. O comisie formată din Vasile Alecsandri, Titu Maiorescu, Iacob Negruzzi şi Vasile Pogor urma să decidă cel mai bun discurs. Concursul a fost câștigat de Alexandru D. Xenopol (viitorul mare istoric român), pe atunci student la Berlin ca stipendiat al Societăţii „Junimea” din Iaşi. La 25 iulie, Xenopol îi scria lui Ioan Slavici că este de acord cu tipărirea discursului său festiv în broşură şi că ar dori ca suma realizată din vânzarea acesteia să se adauge „la fondul pe care avem de gând a-l aduna pentru facerea unui monument lui Ştefan cel Mare”.<ref name="Cronologia"/> | La 20 iunie 1871, Comitetul de organizare a Serbările de la Putna, întrunit la Viena, a inițiat un concurs pentru cel mai bun discurs festiv care se va ţine, de către un student, la mormântul marelui voievod, cu prilejul serbării. Discursul trebuia să îndeplinească mai multe condiţii: să nu fie prea lung, să fie scris într-un limbaj accesibil, să se refere în special la „rolul istoric naţional al lui Ştefan cel Mare” şi la momentul 1470, și „să nu facă aluziuni intenţionate la împrejurările politice de azi”. O comisie formată din Vasile Alecsandri, Titu Maiorescu, Iacob Negruzzi şi Vasile Pogor urma să decidă cel mai bun discurs. Concursul a fost câștigat de Alexandru D. Xenopol (viitorul mare istoric român), pe atunci student la Berlin ca stipendiat al Societăţii „Junimea” din Iaşi. La 25 iulie, Xenopol îi scria lui Ioan Slavici că este de acord cu tipărirea discursului său festiv în broşură şi că ar dori ca suma realizată din vânzarea acesteia să se adauge „la fondul pe care avem de gând a-l aduna pentru facerea unui monument lui Ştefan cel Mare”.<ref name="Cronologia"/> | ||
− | Marea serbare de la Putna a început efectiv la 14 august 1871. La ea au participat circa 3000 de români din toate teritoriile locuite pe atunci de aceștia: Principatele Unite (numite oficial ''România'', din 1862), Bucovina, Transilvania și Banat. Printre ei se aflau figuri ilustre ale intelectualității: Mihai Eminescu, Ioan Slavici, Mihail Kogălniceanu, Alexandru D. Xenopol, George Dem. Teodorescu, Grigore Tocilescu, Dimitrie Gusti, Ciprian Porumbescu, Epaminonda Bucevschi și alții. | + | Marea serbare de la Putna a început efectiv la 14 august 1871. La ea au participat circa 3000 de români din toate teritoriile locuite pe atunci de aceștia: Principatele Unite (numite oficial ''România'', din 1862), Bucovina, Transilvania și Banat. Printre ei se aflau figuri ilustre ale intelectualității: Mihai Eminescu, Ioan Slavici, Mihail Kogălniceanu, Alexandru D. Xenopol, George Dem. Teodorescu, Grigore Tocilescu, Dimitrie Gusti, Ciprian Porumbescu, Epaminonda Bucevschi și alții. În dimineața zilei de 15 august, în fața mulțimii adunate la mănăstire, Ioan Slavici a rostit o alocuţiune adecvată momentului comemorativ. S-a oficiat apoi [[Sfânta Liturghie]], după care [[egumen]]ul Arcadie Ciupercovici a ținut o [[predică]] în care a evocat, printre altele, gloria străbună şi semnificaţia serbării. Mihai Eminescu relata, în numărul din 22-25 august 1871 al ''Curierului de Iaşi'', că „eminentul preot ştiu atât de bine să vorbească la sufletele auditoriului (...), încât (...), am simţit inima noastră mişcându-se de patriotism şi însufleţire”.<ref name="Cronologia"/> |
===În secolul XX=== | ===În secolul XX=== |
Versiunea de la data 15 aprilie 2014 08:32
La acest articol se lucrează chiar în acest moment!
Ca o curtoazie față de persoana care dezvoltă acest articol și pentru a evita conflictele de versiuni din baza de date a sistemului, evitați să îl editați până la dispariția etichetei. În cazul în care considerați că este necesar, vă recomandăm să contactați editorul prin pagina de discuții a articolului. |
Mănăstirea Putna | |
| |
Jurisdicție | Mitropolia Moldovei și Bucovinei |
Tip | călugări |
Înființată | 1466 |
Ctitori | Ștefan cel Mare |
Stareț | Arhimandrit Melchisedec Velnic |
Mărime aprox. | 40 călugări |
Localizare | ![]() |
Limba liturgică | română |
Cântarea | bizantină |
Schituri, metocuri și chilii | |
Hramuri | Adormirea Maicii Domnului |
Site web oficial | http://www.putna.ro |
Mănăstirea Putna este un lăcaș monahal ortodox, unul din cele mai importante centre religioase și culturale românești. Se află în comuna Putna, la 33 km nord-vest de orașul Rădăuți, în județul Suceava.[1]
Mănăstirea a fost un important centru cultural, fiind caracterizată de către Mihai Eminescu ca „Ierusalimul neamului românesc”. Aici s-au copiat manuscrise și au fost realizate miniaturi prețioase. Este vestită și pentru faptul că aici este înmormântat Ștefan cel Mare și Sfânt. În prezent, sfântul lăcaș deține un bogat muzeu mănăstiresc, cu broderii, manuscrise, obiecte de cult, icoane etc. Mănăstirea Putna este inclusă în Lista monumentelor istorice din România, având codul de clasificare SV-II-a-A-05595. [2]
Cuprins
Istoric
Potrivit vechilor cronici moldovenești, zidirea mănăstirii, ctitorie a lui Ștefan cel Mare și Sfânt (al cărui mormânt se află aici), a început în anul 1466 și s-a terminat în 1469. Târnosirea sa a avut loc la 3 septembrie 1469, „fiind de față întreg clerul moldovenesc”.[3] Incinta, turnul de la intrare și fortificațiile au fost terminate în 1481.
Numeroasele biserici atestate încă din primele decenii ale secolului al XV-lea în vecinătatea Putnei denotă faptul că zona respectivă cunoştea, încă de pe atunci, o remarcabilă viaţă religioasă şi că Ştefan cel Mare s-a conformat tradiţiei, construind mănăstirea în preajma unei biserici mai vechi. Din „uricul” său datat la 15 martie 1490 rezultă că pe vremea lui Alexandru cel Bun numai în ţinutul Sucevei existau „cincizeci de biserici cu popii lor”, supuse Episcopiei de Rădăuţi, dintre care, pe vremea sa, şase au fost „întoarse şi închinate să asculte de Mănăstirea (...) Putna, căci acele biserici şi acei popi sunt din satele mănăstirii”.[4] Este foarte probabil ca în apropierea Putnei să fi existat și o mănăstire mai veche, aceasta fiind menţionată într-un uric din 18 august 1427 prin care Alexandru cel Bun îi miluia pe fraţii Herman şi Laţcu, întărindu-le „ocina lor (...), unde este casa lor, la Voitinu, unde acesta iese din pădure şi din poiană şi unde este mănăstirea lor şi vechiul lor loc de cosit...”[4].
În Letopiseţul Moldovei se spune că după cucerirea Cetăţii Chilia, în luna ianuarie 1465, Ştefan cel Mare s-a întors cu toată oastea la Suceava, poruncind mitropolitului, episcopilor şi tuturor preoţilor „să mulţumească lui Dumnezeu pentru ce i-a fost dăruit lui...”. Nu se precizează cum trebuia să se concretizeze această mulţumire, dar, având în vedere importanţa pe care o acorda voievodul însuşi acestei izbânzi, este de presupus că ea urma să fie ridicarea unei mănăstiri. În Analele de la Putna şi în Cronica moldo-polonă, se menţionează, imediat după relatarea victoriei de la Chilia, că la 10 iulie 1466 Ştefan-vodă a început să zidească Mănăstirea Putna, cu hramul „Preasfintei Născătoare de Dumnezeu”.[4]
Ştefan cel Mare a făcut numeroase danii Mănăstirii Putna. Astfel, în 1490, voievodul i-a „întărit” mănăstirii satele Vicşani, Frătăuţi, Botăşani şi Climăuţi, de pe râul Suceava, Greci de pe râul Siret şi Cozminul din ţinutul Cernăuţi, la care a adăugat „toate morile de la târgul nostru Siret” şi „vama cea mică de pe Suceava, ce este la Jicov”. Prin uricele din același an 1490, Domnul Moldovei interzicea tuturor judecătorilor şi globnicilor de a intra în vreunul din satele mănăstirii, iar protopopilor sau vornicilor oricărui mitropolit să aibă vreo treabă cu preoţii din satele ctitoriei sale, aceştia din urmă fiind obligaţi să asculte numai de „acea sfântă mănăstire a noastră (...) şi să plătească dare acolo şi tot venitul ce se cuvine unui mitropolit de la popi”. Putna dobândea astfel prerogative cvasiepiscopale, devenind cea mai importantă mănăstire din Moldova acelor timpuri. La 2 februarie 1503, simţindu-şi sfârşitul aproape, Ştefan cel Mare emitea un nou hrisov, cu semnificaţii testamentare, în care sunt recapitulate şi reîntărite toate privilegiile Mănăstirii Putna de la întemeiere şi până la data respectivă.[4]
După moartea lui Stefan au urmat vremuri grele, nu numai pentru Mănăstirea Putna, ci și pentru întreaga Biserică Ortodoxă din Moldova, sub domniile lui Iliaş Turcitul (1546-1551), Despot-Vodă (1561-1563) şi Ioan-Vodă cel Cumplit (1572-1574), ultimul mergând cu măsurile împotriva clerului până la confiscarea tuturor averilor mănăstireşti. Alexandru Lăpuşneanu, în cele două domnii ale sale (1552-1561 şi 1564-1568), a făcut danii Mănăstirii Putna şi a fost chiar ctitor al unui edificiu de aici, care, din păcate, nu s-a păstrat, dar care este atestat de pisania acestuia, datând din 1559, încastrată acum în peretele estic al capelei de iarnă cu hramul Sfinţilor Apostoli Petru şi Pavel. De asemenea, sub domnia lui Petru Şchiopul Putna dobândește de la acest voievod noi proprietăţi.
Vasile Lupu (1634-1653), un mare ctitor al timpurilor sale, dăruieşte Mănăstirii Putna, în 1646, „moşia Sf. Onufrie cu biserica cea zidită”, moşie care mai aparţinuse Putnei pe vremea „când era acolo biserica cea de lemn”. Tot el reîntăreşte în 1647 „munţii sfintei Mănăstiri Putna”, adică Braniştea. Din nefericire, în lunile aprilie-septembrie 1653, când au avut loc luptele pentru domnie dintre logofătul Gheorghe Ştefan, ajutat de munteni şi transilvăneni, pe de o parte, şi Vasile Lupu, ajutat de cazacii ginerelui său Timus Hmelniţki, pe de altă parte, aceștia din urmă au devastat Mănăstirea Putna pentru a căuta presupusele comori ale lui Ştefan cel Mare, așa cum relatează cronicarul Ion Neculce în O samă de cuvinte.[5]
Biserica mănăstirii fiind devastată de oștile cazacilor lui Timuș Hmelnițki, lucrările de reconstruire au fost începute de voievodul Gheorghe Ștefan (1653-1658) în 1654 și terminate, sub domnia lui Eustatie Dabija (1661-1665), în 1662. Mănăstirea a fost restaurată între anii 1756-1760 prin grija mitropolitului Iacov Putneanul.
O nouă urgie s-a abătut asupra întregii Moldove, afectând puternic şi mănăstirile din nordul acesteia: la 7 mai 1775, cu acordul Porţii otomane, Imperiul Habsburgic răpeşte Moldovei Bucovina. În 1783, sub împăratul Iosif al II-lea, sunt expropriate şi desfiinţate toate schiturile şi mănăstirile din această parte a ţării, cu excepţia Putnei, Suceviţei şi Dragomirnei.
Serbările de la Putna din 1871
Cu ocazia împlinirii a patru veacuri de la sfinţirea Mănăstirii Putna, s-a hotărât ca această prăznuire să fie marcată de ample acțiuni religioase și culturale. Cu trei săptămâni înainte de prăznuire (care trebuia să aibă loc la 15 august 1870) a început războiul franco-prusac, Imperiul Austriac (de care aparținea și Bucovina) fiind în alertă. Din acest motiv „Comitetul central pentru serbarea de la mormântul lui Ştefan cel Mare, faţă cu situaţiunea actuală critică, decide amânarea festivităţii pe 15/27 august 1871”.[6]
La 20 iunie 1871, Comitetul de organizare a Serbările de la Putna, întrunit la Viena, a inițiat un concurs pentru cel mai bun discurs festiv care se va ţine, de către un student, la mormântul marelui voievod, cu prilejul serbării. Discursul trebuia să îndeplinească mai multe condiţii: să nu fie prea lung, să fie scris într-un limbaj accesibil, să se refere în special la „rolul istoric naţional al lui Ştefan cel Mare” şi la momentul 1470, și „să nu facă aluziuni intenţionate la împrejurările politice de azi”. O comisie formată din Vasile Alecsandri, Titu Maiorescu, Iacob Negruzzi şi Vasile Pogor urma să decidă cel mai bun discurs. Concursul a fost câștigat de Alexandru D. Xenopol (viitorul mare istoric român), pe atunci student la Berlin ca stipendiat al Societăţii „Junimea” din Iaşi. La 25 iulie, Xenopol îi scria lui Ioan Slavici că este de acord cu tipărirea discursului său festiv în broşură şi că ar dori ca suma realizată din vânzarea acesteia să se adauge „la fondul pe care avem de gând a-l aduna pentru facerea unui monument lui Ştefan cel Mare”.[6]
Marea serbare de la Putna a început efectiv la 14 august 1871. La ea au participat circa 3000 de români din toate teritoriile locuite pe atunci de aceștia: Principatele Unite (numite oficial România, din 1862), Bucovina, Transilvania și Banat. Printre ei se aflau figuri ilustre ale intelectualității: Mihai Eminescu, Ioan Slavici, Mihail Kogălniceanu, Alexandru D. Xenopol, George Dem. Teodorescu, Grigore Tocilescu, Dimitrie Gusti, Ciprian Porumbescu, Epaminonda Bucevschi și alții. În dimineața zilei de 15 august, în fața mulțimii adunate la mănăstire, Ioan Slavici a rostit o alocuţiune adecvată momentului comemorativ. S-a oficiat apoi Sfânta Liturghie, după care egumenul Arcadie Ciupercovici a ținut o predică în care a evocat, printre altele, gloria străbună şi semnificaţia serbării. Mihai Eminescu relata, în numărul din 22-25 august 1871 al Curierului de Iaşi, că „eminentul preot ştiu atât de bine să vorbească la sufletele auditoriului (...), încât (...), am simţit inima noastră mişcându-se de patriotism şi însufleţire”.[6]
În secolul XX
Alte restaurări ale mănăstirii au avut loc în 1902, când s-a refăcut acoperișul bisericii după planurile arhitectului Karl Romstorfer, și, mai recent, în perioada 1961-1975. În 1982 încep lucrările de refacere a casei domneşti din incinta Mănăstirii Putna.
Legende legate de Mănăstirea Putna
Arhitectură
Biserica Mănăstirii Putna, cu hramul Adormirea Maicii Domnului, are o formă trilobată, fiind construită cu ziduri groase din bolovani de piatră şi din cărămidă, pe o fundaţie din bolovani de piatră de mari proporţii pentru perioada respectivă. Dimensiunile sale principale sunt: 37 m lungime, 11 m lăţime şi 33 m înălţimea la turlă. Spaţiul interior al bisricii este împărțit în mod tradițional în altar, naos, pronaos, gropniță şi pridvor închis.
Altarul este luminat de trei ferestre (la est, nord şi sud) şi este separat de naos printr-un iconostas din lemn, cu o bogată ornamentație sculpturală. Naosul este luminat de câte două ferestre la sud şi la nord, având deasupra turla deschisă, de formă octogonală la primul etaj şi hexagonală la etajul superior. Turla are la exterior coloane torsionate şi ancadramente la ferestre.[7] Pridvorul închis al bisericii primește lumină prin mai multe ferestre, aşezate pe zidurile din sud, nord şi vest. Intrarea în pridvor se face prin uşi masive din lemn, ferecate cu fier, situate la sud şi nord, lateral făță de axa longitudinală a bisericii. Intrările din pridvor în pronaos, precum și cele din pronaos în necropolă (camera mormintelor) sunt de asemenea prevăzute cu uşi masive din lemn ferecate cu fier.
Ferestrele bisericii sunt terminate în arc de cerc şi prevăzute la exterior cu grilaje metalice și ancadramente din piatră. Pardoseala este din marmură, numai cea din pridvor fiind din lespezi de piatră. Acoperişul este confecționat din tablă de cupru, aşezată în rânduri dese, care imită şindrila tradițională. La exterior, biserica este înconjurată este un brâu masiv torsionat, cu firide largi. Pe toate cele patru faţade sunt amplasate mai multe conforturi, cu rol de susținere.[7]
Pictura interioară
Pictura originală a bisericii Mănăstirii Putna s-a pierdut în decursul vremilor (la devastarea din 1653, de către cazacii lui Timuș Hmelnițki, fiind distrusă atât pictura interioară cât și cea exterioară). Actuala pictură interioară, de inspiraţie bizantină, datează din perioada de după 2001, fiind executată de fraţii Mihai şi Gavriil Moroşan, cei care pictaseră și paraclisul mănăstirii, cu hramul Sfinții Apostoli Petru și Pavel, între anii 1979-1983.
Clopotele Mănăstirii Putna
Necropolă domnească
Mănăstirea Putna în prezent
Note
- ↑ http://www.ghidinfoturism.ro/obiective_turistice/bucovina/judetul_suceava/
- ↑ Cultura.ro - Lista monumentelor istorice din România, accesat 28 decembrie 2013
- ↑ Nicolae Iorga, Istoria Bisericii Românești și a vieții religioase a Românilor, Tipografia „Neamul Românesc”, Vălenii de Munte, 1908, p. 54.
- ↑ 4,0 4,1 4,2 4,3 Putna în lumina izvoarelor istorice, accesat 31 decembrie 2013
- ↑ Ion Neculce: Letopisețul Țării Moldovei/O samă de cuvinte
- ↑ 6,0 6,1 6,2 Mănăstirea Putna: Cronologie, accesat 14 martie 2014.
- ↑ 7,0 7,1 Manastiriortodoxe.ro: Mănăstirea Putna, accesat 25 februarie 2014
Surse
Legături externe
- Mănăstirea Putna - Prezentare, galerie foto, căi de acces
- Mănăstirea Putna - Adormirea Maicii Domnului
- Mănăstirea Putna - ghid turistic
- Panteon creștin - Putna, 7 iulie 2004, Revista Magazin
- Costin Anghel: Sfinții de la Putna, 17 iulie 2006, Jurnalul Național
- Florina Zăinescu: Frescele lui Ștefan sau comorile Sucevei, 13 iulie 2004, , Jurnalul Național
- Epifanie Norocel: Mormintele voievodale de la Putna, 9 octombrie 2007, CrestinOrtodox.ro
Categorii > Istoria Bisericii
Categorii > Locuri
Categorii > Locuri > Ortodoxia pe țări
Categorii > OrthodoxWiki > Articole de calitate
Categorii > Spiritualitate > Ascetism
Categorii > Viața Bisericii > Monahism > Mănăstiri
Ortodoxia în România > Ortodoxia în România > Mănăstiri din România
Pages with reference errors