Iustin al II-lea: Diferență între versiuni
(→Viaţa) |
(→Viaţa) |
||
Linia 19: | Linia 19: | ||
Iustin al II-lea a moştenit de la unchiul său, împăratul [[Iustinian]] un imperiu foarte întins. Refuzând practica anterioară de a-i plăti pe duşmanii externi ai imperiului (unul din motivele sale fiind şi faptul că vistieria imperială era secătuită), Iustin a trebuit să facă faţă unui război aproape continuu de-a lungul întinselor frontiere ale imperiului. | Iustin al II-lea a moştenit de la unchiul său, împăratul [[Iustinian]] un imperiu foarte întins. Refuzând practica anterioară de a-i plăti pe duşmanii externi ai imperiului (unul din motivele sale fiind şi faptul că vistieria imperială era secătuită), Iustin a trebuit să facă faţă unui război aproape continuu de-a lungul întinselor frontiere ale imperiului. | ||
+ | În urma campaniei dezastruoase desfăşurate în părţile de răsărit ale imperiului din anul 570, Iustin a început să manifeste tulburări mentale. Recunoscând singur aceste crize de nebunie, Iustin a hotărât să nominalizeze un co-împărat, cu titlul trdiţional de ''Cezar''. Influenţat de către soţia sa, împărăteasa Sofia, Iustin a trecut peste rudele sale şi l-a numit pe comandantul ''Excubitorilor'' (garda palatului imperial), Tiberius, în această înaltă poziţie de ''Cezar'', la data de [[7 decembrie]] 574. | ||
+ | În următorii patru ani, până la moartea sa, Iustin a trăit în "retragere", în timp ce afacerile de stat au fost în mâinile soţiei sale Sofia şi ale lui Tiberius, succesorul său desemnat. După patru ani, timp în care starea sănătăţii sale mentale a continuat să se deterioreze, Iustin al II-lea s-a stins pe [[8 octombrie]] 578. | ||
− | |||
In religious affairs, Justin is often presented as correcting Justinian's alleged lapse into aphthartodocetism. Justinian's supposed decree imposing aphthartodocetism was not preserved. The only source concerning such a decree contemporary to the time is the testimony of the historian Evagrius. Fr. Asterios Gerostergios notes in his book ''Justinian the Great: The Emperor and Saint'' that other parties involved at the time the [[Justinian|decree]] was alleged to have been issued make no mention of the act. | In religious affairs, Justin is often presented as correcting Justinian's alleged lapse into aphthartodocetism. Justinian's supposed decree imposing aphthartodocetism was not preserved. The only source concerning such a decree contemporary to the time is the testimony of the historian Evagrius. Fr. Asterios Gerostergios notes in his book ''Justinian the Great: The Emperor and Saint'' that other parties involved at the time the [[Justinian|decree]] was alleged to have been issued make no mention of the act. |
Versiunea de la data 13 ianuarie 2010 16:27
La acest articol se lucrează chiar în acest moment!
Ca o curtoazie față de persoana care dezvoltă acest articol și pentru a evita conflictele de versiuni din baza de date a sistemului, evitați să îl editați până la dispariția etichetei. În cazul în care considerați că este necesar, vă recomandăm să contactați editorul prin pagina de discuții a articolului. |
Iustin al II-lea (latin. Flavius Iustinus Iunior Augustus), poreclit Divinul, a fost împărat al Imperiului Roman de Răsărit între anii 565 şi 578. Era nepotul lui Iustinian I, iar soţia sa, Sofia, era nepoata împărătesei Teodora (soţia lui Iustinian). Moştenind de la unchiul său Iustinian I un imperiu extins, refuzul lui Iustin al II-lea de a-i plăti pe duşmanii potenţiali ai imperiului, aşa cum făcuse unchiul său, a dus la escaladarea războiului de-a lungul întinselor frontiere ale imperiului. Fiind un creştin ortodox ferm, Iustin al II-lea a încercat să elimine prăpastia tot mai mare dintre Calcedonieni şi non-Calcedonieni. Ultimii lui patru ani de domnie au fost însă marcaţi de o demenţă progresivă, fiind nevoit să cedeze conducerea efectivă a imperiului soţiei sale Sofia şi lui Tiberius Constantin, succesorul său desemnat.
Viaţa
Iustin s-a născut în anul 520, fiind fiul Vigilantiei, sora împărătului Iustinian I.
În ultimele zile ale lui Iustinian, Iustin a avut ca rival la succesiunea tronului imperial pe un alt Iustin, fiul vărului lui Iustinian, Germanus. În anul 552, Iustinian îl numise pe Iustin (fiul Vigilantiei) în funcţia de cura palatti, funcţie prin care el era responsabil cu afacerile zilnice de la palatul imperial. Iustin, fiul lui Germanus, era în acest timp comandant al armatei din provincia Illyricum, la frontiera de pe Dunăre.
La moartea lui Iustinian (14 noiembrie 565), Iustin a fost sprijinit pentru a accede la tron de către Patriarhul Ioan al III-lea Scolasticul şi de către comandantul Excubitorilor (garda palatului imperial), Tiberius. Când împăratul Iustinian şi-a dat ultima suflare, singura persoană oficială prezentă era numai Callinicus, praepositus al dormitorului imperial; acesta a declarat că ultima dorinţă a lui Iustinian a fost ca pe tron să îi urmeze Iustin, fiul surorii sale Vigilantia. Chiar a doua zi (15 noiembrie 565), oficialii curţii imperiale l-au condus pe Iustin la palat, aşezându-l pe tronul împărătesc, iar patriarhul l-a încoronat sub numele de Iustin al II-lea. În ziua următoare, Iustin a încoronat-o pe soţia sa, Sofia, ca împărăteasă (Augusta). Deşi iniţial s-a arătat a fi prietenos cu rivalul său la tron Iustin (fiul vărului lui Iustinian, Germanus), Iustin al II-lea l-a transferat într-o altă slujbă, la Alexandria, unde a fost găsit mort în patul lui.
Iustin al II-lea a moştenit de la unchiul său, împăratul Iustinian un imperiu foarte întins. Refuzând practica anterioară de a-i plăti pe duşmanii externi ai imperiului (unul din motivele sale fiind şi faptul că vistieria imperială era secătuită), Iustin a trebuit să facă faţă unui război aproape continuu de-a lungul întinselor frontiere ale imperiului.
În urma campaniei dezastruoase desfăşurate în părţile de răsărit ale imperiului din anul 570, Iustin a început să manifeste tulburări mentale. Recunoscând singur aceste crize de nebunie, Iustin a hotărât să nominalizeze un co-împărat, cu titlul trdiţional de Cezar. Influenţat de către soţia sa, împărăteasa Sofia, Iustin a trecut peste rudele sale şi l-a numit pe comandantul Excubitorilor (garda palatului imperial), Tiberius, în această înaltă poziţie de Cezar, la data de 7 decembrie 574. În următorii patru ani, până la moartea sa, Iustin a trăit în "retragere", în timp ce afacerile de stat au fost în mâinile soţiei sale Sofia şi ale lui Tiberius, succesorul său desemnat. După patru ani, timp în care starea sănătăţii sale mentale a continuat să se deterioreze, Iustin al II-lea s-a stins pe 8 octombrie 578.
In religious affairs, Justin is often presented as correcting Justinian's alleged lapse into aphthartodocetism. Justinian's supposed decree imposing aphthartodocetism was not preserved. The only source concerning such a decree contemporary to the time is the testimony of the historian Evagrius. Fr. Asterios Gerostergios notes in his book Justinian the Great: The Emperor and Saint that other parties involved at the time the decree was alleged to have been issued make no mention of the act.
Justin continued the efforts of Justinian to reconcile the differences between the Chalcedonians and non-Chalcedonians, but without success. Justin, following in the steps of his uncle, was a builder of churches. As well as improving many churches that Justinian built, such as the great Hagia Sophia and the Holy Apostles, he built a church dedicated to the apostles, Ss Peter and Paul, and another in the Triconch dedicated the the Holy Apostles. He also expanded the Church of the Virgin of Blachernae into cruciform building.
Iustin al II-lea | ||
---|---|---|
Precedat de: Iustinian I |
Împărat Roman (Bizantin) 565—578 |
Urmat de: Tiberius II Constantin |